Nødsignal i Jord-stil. SOS.
Ingen reaktion på mit svar.
Det kommer fra en planet.
Solsystemets tredje planet, ifølge mine instrumenter.
Lige foran os. Afgjort et jordsignal.
Vi er mange lysår fra Jorden.
Her er ingen kolonier.
Foretager målinger.
Sfærisk planet. Omkreds: 40.030 kilometer.
Masse: 6 gange 10 i 21. tons.
Middeldensitet: 5,517.
Atmosfære: oxygen-nitrogen.
Jorden.
Ikke Jorden. En anden Jord.
Rummet, den sidste grænse.
Dette er beretningen om stjerneskibet Enterprise
og dets fem år lange togt, hvor det skal udforske nye verdener
og finde nyt liv og nye civilisationer
og dristigt drage ud i det ukendte.
Kaptajnens log, stjernedato 2713,5.
I en afkrog af galaksen har vi opdaget noget forunderligt.
Jordiske radiosignaler fra en planet, der ligner en kopi af Jorden.
Det virker umuligt, men den er god nok.
Synkront kredsløb, mr. Spock.
- Stadig intet svar? - Nej, kaptajn.
Vi beamer derned. Underret vagterne. Gør klar til at sende en patrulje.
Vi lander i nærheden af kilden til nødsignalet.
Helt magen til. Jorden, som den så ud først i 1900-tallet.
Snarere midten af 1900-tallet, kaptajn. Cirka 1960.
Hvor er menneskene?
Ifølge målingerne er der sket forvitring gennem flere århundreder.
- Er alle døde? - Endnu uvist.
Alt tyder på, at nødsignalet udsendes automatisk.
Det er prægtigt.
Det gyseligste sammensurium af gammel arkitektur nogensinde.
Min!
Den er i stykker.
Nogen har ødelagt den.
Lav den. Be' om, lav den.
Vi skal nok lave den.
Afgjort menneskelig, trods misdannelsen.
Men et barn af sind.
- Bones, hvad sker der? - Et anfald af en art.
- Vi vil hjælpe dig. - Løgner!
Løgnhals.
Den er død.
- Utroligt. - Hvad?
Dens stofskifte er usandsynligt højt, som om den brænder op.
Nærmest som om den ældedes 100 år på et par minutter.
Kom!
BARTLETT STALDUDLEJNING
- Hvor gammel er det? - Omkring 300 år.
Kom frit frem. Vi gør dig ikke noget.
- Du må ikke gøre mig fortræd. - Jeg gør dig ikke noget.
- Jeg har ikke gjort noget. - Jeg gør dig ikke noget.
- Jeg vil bare tale med dig. - Du må ikke gøre mig fortræd.
Jeg gør dig ikke fortræd. Kom bare.
Vi gør dig ikke noget, kæreste. Vi er dine venner.
Gå udenfor. Søg efter radioaktivitet.
- Andre livstegn. - Javel.
Hvad er der mon sket, der har gjort hende så bange for os?
Men jeg kan huske, hvad I våsner gjorde.
Brændte, råbte, gjorde folk fortræd.
Sådan noget har vi ikke gjort.
- I gør ikke nogen fortræd? - Nej, naturligvis ikke.
Vi vil hjælpe dig.
Våsner hjælper ikke.
Vi skal nok hjælpe.
Hvad er her sket? Hvor er alle folk henne?
Det ved du.
Nej. Vil du ikke fortælle det?
Er det en fjolle? Jeg kan ikke lege med.
Jeg kender ikke reglerne.
- En fjolle? - En leg.
Lege skal have regler.
Det burde selv våsner vide.
- Hvad er våsner? - Det er I.
Det var de. Når enester bliver gamle.
Voksne.
Du sagde, våsnerne havde gjort slemme ting.
Råbt, gjort fortræd, brændt.
Det var, da de blev syge i indentiden.
Vi gemte os, og så forsvandt de. Gør jeg det godt nok?
- Helt fint. - Du sagde, våsnerne blev syge.
Er det derfor, de er væk?
Ja, de døde. Men det var efter det væmmelige.
En epidemi. Det ville forklare en hel del.
Hvad med børnene, enesterne? Ramte det væmmelige ikke dem?
- Nej da. Vi er her jo. - Hvor mange er I?
Alle dem, der er.
Hvad hedder du?
Miri.
Et kønt navn til en køn ung dame.
Køn?
Meget køn.
Vagter!
Dæk mig.
Børn, i massevis. Vi kunne slet ikke komme tæt på dem.
De pilede væk, ligesom dyr. Udelukkende børn.
De voksne er døde.
Den, der angreb os, var ikke noget barn.
Måske døde den af sygdommen, pigen talte om.
Der må være optegnelser et sted med svar på vores spørgsmål.
Miri, kender du til nogen bygninger, hvor lægerne arbejdede førhen?
Ja. Dem og deres piller og sådan.
Vil du vise mig det?
Det er vigtigt. Jeg beder dig.
Okay.
Hedder du også noget?
- Ja. Jim. - Det navn kan jeg godt lide.
Godt. Jeg kan også godt lide dit. Jeg kan godt lide dig.
- Kan du? - Jeg vil aldrig lyve over for dig.
Jeg vil heller aldrig lyve over for dig.
Jeg kan huske våsnerne, men du er flink. Du er anderledes.
Tak.
Det er allerede begyndt. Det vidste jeg, det ville. Ligesom hos våsnerne.
Det breder sig, og du råber og gør andre fortræd, og så dør du.
Jeg vidste det!
Kaptajnens log, stjernedato 2713,6.
Miri førte os til en bygning, hvor der også var en automatisk sender
som nødsignalet stammer fra.
Og vi opdagede noget andet.
De blå plamager, sygdommen giver, er dukket op på os alle
undtagen mr. Spock.
Vi fandt et laboratorium.
Dr. McCoy tog vævsprøver for at prøve at isolere organismen, der gør os syge.
En bakteriologisk zoologisk have.
Send en biocomputer og et elektronmikroskop herned.
Jeg må have noget bedre udstyr.
De kan få frivillige hjælpere.
Ingen beamer herned.
Der skal ikke smittes flere.
- Hvis De bliver syg... - Gælder ordren stadig.
I kan bedst hjælpe os ved at tømme databanken.
Bones, hvorfor tror du, at mr. Spock ikke har fået symptomer?
Jeg ved det ikke. Måske bryder bacillerne sig ikke om grønt blod.
Det har sine ulemper at være et rødblodet menneske.
Sikke en museumsgenstand.
Linser, manuelt lysmikroskop.
Fri mig for analysen.
Så længe det virker.
Det breder sig hurtigt. Når man er gammel, dækker det en i en ruf.
"Foreløbig forsøgsrapport vedrørende livsforlængelse."
"Situationsrapport, genetisk afdeling. Livsforlængelsesprojekt."
Så det var det.
Livsforlængelse? Det lykkedes ikke så godt for dem.
Kaptajnens log. Dr. McCoys biocomputer
og et bærbart elektronmikroskop er blevet beamet herned.
De arbejder sammen med skibets databanker.
Rørformede og meget formeringsdygtige.
Reagerer gerne med nukleinsyrer.
- Det er 300 år siden. - Alle de voksne er døde.
Kun børnene overlevede.
- Men børn bliver voksne. - Det plejer de da.
Doktor, der sker visse ændringer i kirtlerne
når man når puberteten, ikke?
Ja da. Hele kroppen forandres. Det ved du da.
Ja, du gør. Hvorfor?
Kunne det tænkes, at når børnene når puberteten, udvikler de sygdommen?
Det ville forklare manglen på voksne.
Kirtelrelateret, postpubertær. Det kan tænkes.
Det er ulogisk. Det hænger ikke sammen.
Alle voksne på planeten døde for 300 år siden.
Men der er børn på gaden.
Som dør i puberteten.
Hvordan føres livet videre?
Og desuden, hvis hun har levet som vild, siden hun var en lille pige
hvorfor vil hun så være hos os?
Ensomhed? Nysgerrighed? Børn har brug for voksne.
De vil have besked om rigtigt og forkert.
Måske spiller noget andet ind, kaptajn.
Hun kan lide dig, Jim.
Hun er ved at blive kvinde.
Her er de tal, du bad om. 12 i tiende.
Stofskifteniveau: 72.
Produktion af nukleinsyrer: 33 af normalt niveau.
Konventionel kronologisk udvikling: 100 gange 3,6.
Opfattet, løjtnant.
Jeg har deres beregninger nu.
Prøv igen. Prøv at lede efter noget udenfor.
- Er du sød at rydde bordet for mig? - Okay, Jim.
Det, de ville opnå, med deres livsforlængelsesprojekt
var at få folk til kun at ældes en måned for hver 100 år, der gik.
- 100 år og kun en måned? - Præcis, skibsassistent.
På grund af en fejlberegning
udslettede virusset alle voksne på meget kort tid.
Kun børnene overlevede.
Men så er de børn...
Sandsynligvis meget gamle.
Det forklarer, hvor deres forældre er.
- Særdeles godt. - Børn, der ikke ældes.
Evig barndom fuld af leg.
Ingen pligter. Det er næsten som en drøm.
Det er nok ikke så rosenrødt endda.
For en uges tid siden var det væsen, der angreb os, måske som Miri.
På denne planet er pubertet lig med en dødsdom.
Mon hun ved det?
Næppe.
Hvis de er så gamle, må de da vide, hvad der foregår.
De ræsonnerer ikke som voksne. Jeg tror, de virkelig er børn.
Meget gamle, men børn. Vi må hellere få fat i de andre.
De stak af.
- I kunne ikke komme tæt på dem? - Det var umuligt.
De kender området ud og ind, som små mus.
Jeg vil prøve.
Kom her.
- Vil du med mig hen et sted? - Okay.
Den lille pige...
Er mindst 300 år ældre end Dem, skibsassistent.
Tænk over det.
Miri er sammen med dem. Hvorfor?
- Hvad vil du gøre, Jahn? - Det ved jeg ikke.
Jeg ved, hvad vi gør. Der er flere end dem, vi ser her.
Et eller andet sted. Oppe i himlen måske.
De taler med hinanden.
I ved, hvordan våsner er. De gør fortræd, slår ihjel.
Jeg kan huske, hvordan det var.
Hvordan det var i indentiden.
De taler med andre våsner gennem de små æsker.
Hvis de ikke havde de der små æsker, ville de være helt alene.
Men de ser os ikke. Vi gemmer os.
Alle ud af dåsen!
Det er ikke en leg. Det er virkelighed.
De er farlige, våsner. Fatter I det ikke?
Vi gemmer os.
Død.
Faseren var ikke sat til at dræbe.
Hun hed Louise.
Hun var lidt ældre end mig, da det skete.
Dataene er lagt ind i computerne. Afvent.
Forstået.
- Er det nok, Jim? - Vi kunne godt bruge flere.
Okay.
Er det, der står heri, helt sikkert?
Han skrev notaterne i de sidste par uger. Efter epidemien begyndte.
De sidste notater bruger jeg ikke.
Han skriver, han var så syg
at han nok allerede var gal. Jeg giver ham ret.
Ud fra hans tidligere notater ved jeg, hvor længe vi har igen.
Computerne vil bekræfte det.
Inden længe bliver vi vanvittige og udsletter hinanden
hvorpå den sidste af os udsletter sig selv.
- Og Miri? - Vores formodning var rigtig.
De bliver syge, når de når puberteten.
Der går en måneds tid, inden det bliver dødeligt.
- Jeg vil tro, hun har seks uger igen. - Og hvad med os?
Jo ældre personen er, jo hurtigere udvikler sygdommen sig.
Hvad med dig? Sygdommen er vist ligeglad med dig.
Jeg er bærer. Jeg kan ikke vende tilbage til skibet.
Og jeg vil gerne tilbage, kaptajn.
Naturligvis, mr. Spock.
Vi ved ikke, hvad vi kæmper mod.
Vi ved, hvad den gør.
Det skrider frem. Snart vil vi mærke det.
Høj feber. Kraftige smerter i ekstremiteterne, sløret syn.
Og det er kun de første symptomer.
- Og tiden er rigtig? - Min beregning er sikkert korrekt.
- Kunne det tænkes... - Her er Enterprise.
Computeren siger 170 timer, mr. Spock.
Bekræftet. Vi har syv dage.
Kaptajnens log, supplerende.
Dag to af vores sidste syv. Vi har intet fundet.
Enterprise er parat til at hjælpe med laboratorier og computere.
Men vi har ingen data, intet udgangspunkt.
Jeg har fundet noget.
Janice, gå en tur med Miri.
- Her er kun halvdelen. - Hvad pønsede de på?
De ville skabe en ny række sygdomme.
En kædereaktion af vira, der skulle forlænge cellernes levetid.
Desværre slog det fejl. Vi har set resultatet.
I må rekonstruere deres ræsonnement.
Hvis virusset kan isoleres, kan I lave en vaccine.
Ikke andet? Vi har jo fem dage.
Det ved jeg.
Børn.
- Bid? - Nej. Dig?
Kommunikatorerne, kaptajn.
- De er væk. - Vi er nødt til at finde dem.
Uden dem har vi ingen computere, og så har vi ikke en chance.
Kaptajnens log, stjernedato 2717,3.
Tre dage og syv timer igen.
Vi har fundet ud af, at der snart bliver mangel på føde.
Børnene kommer til at sulte om nogle måneder.
Sygdommen skrider frem som forudset.
Vi er irritable, og vi er ikke kommet nogen vegne i to dage.
- Har du ikke fundet noget? - Vil du måske prøve?
Jeg er så ked af det, kaptajn.
På skibet prøvede jeg at få Dem til at kigge på mine ben.
Kaptajn, kig på mine ben.
Vi er alle bange.
Jim, jeg har fundet noget!
Jeg glemte at justere udstyret, da jeg undersøgte en prøve...
- Pyt med det. Hvad har du fundet? - Sygdommen.
- Vi har en chance. - Nu er det da et kapløb.
Og vi har lige spildt et minut.
Det er noget af en fjolle, Miri. Tror du, det går?
Jeg ved det. Tror I ikke, jeg har hørt dem tale?
De har næsten ingen tid til at gøre det dumme, de skal.
Hvis vi får hende væk, assistenten, så er der én mindre.
Men hvis de har så travlt, hvordan vil du så lokke hende væk?
Det er let. Hun spørger mig hele tiden om de yngste enester.
"Hvem passer dem?"
"Får de nok at spise?"
Jeg siger bare, at en af jer er kommet til skade.
Sig, det er mig.
Men våsner ved en masse og sådan.
De kan garanteret stadig gøre det, selv om de mangler én.
Ikke én. To. For han vil lede efter hende.
Hvem?
Kaptajnen vil lede efter hende, men han finder hende ikke.
Hr. Kissemisse.
Boink-boink i bolden.
- Det ser rigtigt ud. - Det må være kvælstofkredsløbet.
Spørgsmålet er, hvad dosen er.
Godt spørgsmål.
Hvor er Janice?
Hvor skulle jeg vide det fra?
Hvor er hun?
- Er der sket hende noget? - Har du det godt?
Nej, jeg har det ikke godt! Ingen af os har det godt!
Kan du ikke forstå det?
Der må ikke ske dig noget.
- Jeg må finde Janice. - Og kommunikatorerne.
Vi gør alt, vi kan.
Det er ikke godt nok!
Vi kan ikke afprøve vaccinen uden computerne.
Vi må have kommunikatorerne.
- Er det vaccinen? - Det skal computerne fortælle os.
Uden dem kan det meget vel være et bægerglas død.
Hørte du det? Vi har kun nogle timer igen.
Jeg er ligeglad.
Det må du ikke være.
Miri, jeg vil fortælle dig noget.
Dig og dine venner, alle enesterne, vil blive ramt af sygdommen
medmindre det lykkes for os.
- Dine venner blev syge. - Nogle gange.
Ikke nogle gange. Hver gang.
Når man begynder at blive voksen, som du er ved...
Ved du ikke, hvorfor du ikke bryder dig om at lege mere?
Hvorfor du ikke er sammen med dine venner som før?
Du er ved at blive en ung kvinde.
Og når det sker, bliver du ramt af sygdommen.
- Det gør I alle. - Kun nogle gange.
Hver gang, Miri! Du er ved at blive syg lige nu!
Se! Du er syg!
Nej! Ikke den leg. En lærer, sagde jeg jo.
Hvad siger en lærer?
Læs, læs, læs, ellers boink, boink, slemme barn.
Det er ikke sjovt.
- Hvad gør I ved mig? - Det siger jeg da ikke.
- Miri, du skulle da ikke være her. - Det ved jeg.
Gik det galt?
Okay så. Stå ikke der i døren. Kom ind.
- Hør på ham. - Hør selv.
Det har jeg gjort. Derfor tog jeg ham med.
Fortæl dem det, Jim.
Hør på mig!
Han råber i klasseværelset. Se ham lige. En dårlig borger.
Det er ikke nogen leg.
- Tilkald politiet! - Det er mig.
- Boink, boink. - Du er lærer.
Jeg laver to ting.
Hør på mig! I har vores kommunikatorer.
Æskerne, vi bruger til at tale med vores skib.
Ikke bla, bla, bla!
For hvis vi ikke taler med skibet...
Hvis ikke I hjælper os, bliver der ikke flere lege.
Der bliver ikke mere af noget.
Ingenting. Ingen våsner, ingen enester.
Ingen overhovedet i al evighed.
Hør nu på mig. I må hjælpe os, før det er for sent.
Lad Janice gå. Giv mig kommunikatorerne, før det er for sent.
I har set jeres venner ændre sig, en efter en, når de blev ældre.
Har I set nogen, der ikke ændrede sig? Sygdommen ramte dem.
De blev ligesom de uhyrer, I er bange for, ligesom Louise!
En efter en ramte sygdommen dem, ligesom mig, ligesom Miri!
Forstår I? I er ikke pattebørn.
- Vi kan hjælpe jer. - Slemme våsen.
Snart rammer den dig. Måske om få måneder.
Hør på ham. Det passer.
- Han tror, han er skæg. - Boink, boink, slå ham!
Se mine arme! Sådan kommer jeres også til at se ud.
- Medmindre I lader mig hjælpe jer. - Slå ham.
Og de små.
Hvordan skal det gå dem, når I er blevet til uhyrer?
De vil stadig være her, men ikke længe, for maden er væk.
Måske et halvt år mere.
Så er der ikke mere at spise. Ingen til at passe på dem.
Så dør de også.
Se min arm. Jeg er syg. Han taler sandt.
De er våsner!
Vil I have en fjolle? Jeg udfordrer jer.
Jeg udfordrer jer dobbelt.
Se blodet i mit ansigt. Se blodet på jeres hænder.
Hvem gør nu fortræd? Ikke våsnerne.
I gør fortræd, og måske dræber I.
Ligesom våsnerne og uhyrerne.
I opfører jer som dem, og I bliver som dem
hvis I ikke lader mig hjælpe.
Jeg er en våsen, og jeg vil hjælpe jer.
Jeg beder jer. Lad mig hjælpe jer.
Ellers forsvinder alt.
Jeg beder jer.
Vi kan ikke vente længere.
Vaccinen kan slå os ihjel.
Det klarer sygdommen. Hvor lang tid har vi igen? Timer? Minutter?
Hvor længe vil du vente?
Det hjælper ikke at kævles. Jeg ser til kaptajnen.
- Er han død? - Ikke endnu.
Tre timer og elleve minutter igen. Tak. Hold kanalen åben.
- Hvad er der sket? - Han tog vaccinen.
Jeg fandt ham bevidstløs.
Se hans ansigt.
Plamagerne forsvinder.
De forsvinder.
Jeg forstår ikke læger.
Er det noget godt, Miri?
Selvfølgelig.
Det er jo kun børn. At efterlade dem...
Kun børn. Over 300 år gamle.
Rumkommandoen sender lærere, rådgivere.
- Og ordensdukse, velsagtens. - De skal nok klare sig.
Miri elskede Dem virkelig, ved De vel?
Jeg holder mig fra ældre kvinder.
Fuld kraft frem. Warp 1.
Oversat af Susanne Nielsen